Дакле словенска империја са тежиштем у Русији, јесте Љотићев идеал. Можемо рећи да смо оваквој идеји у извесној мери и ми данас привржени, јер русофилија и словенофилија јесу битни и прогресивни чиниоци зборашке идеје. Због културолошких и верских разлика међу Словенима, држимо да таква империја ипак није могућа (све док верска разлика постоји), али јесте могуће и пожељно јачање међусловенских веза и стварање нове Словије/Славије као посебне културне заједнице словенских нација.
Одустајање Збора од југословенства
Иако је годинама по оснивању чврсто стајао на југословенским позицијама, Збор већ током 1940. године, фактички престаје да заступа југословенство, што је плод колапса Југославије и увиђања да је са Хрватима дефинитивно не могуће опстати под истим државним кровом. И када је Југославија у вртлогу рата срушена 1941, код збораша је спала та југословенска опна и Збор је постао и „de facto“ и „de iure“ србски национални покрет лишен југословенства. Ипак, збораши се југословенства углавном нису одрекли на начин да су га сматрали својом пређашњом заблудом. Наиме, они су били на становишту да је срушена Југославија могла да успе да ју је Збор водио, али пошто је пропала, збораши су (бар велика већина њих) сматрали да је југословенство постало депласирано. Као што рекосмо, већ у току 1940. године, Збор и „de facto“ постаје покрет чисто србског становишта, јер се од тада обраћа искључиво Србима услед увиђања да се не може са Хрватима више функционисати.
![zst1](https://politickivojnik.files.wordpress.com/2018/06/zst1.png?w=387&h=447)
На основу Љотићевих чланака, видимо да је почетком те године (1940) он још увек био на југословенској позицији, али је у току године практично и постепено почео са напуштањем исте, што је индиректно наговештено на основу његовог предлога (изнетог у првом писму кнезу Павлу) за реорганизацију војске, где сматра нужним да оперативну војску чине само православни Срби (и у посебним јединицама Шиптари). Дакле Љотић очито већ тада не верује у Југославију и фокусира се на решавање србског питања мимо југословенства.
Главни тајник Збора – Милорад Мојић те предратне (1940.) године пише „Србски (дакле, не југословенски) народ у канџама Јевреја“, а издат је те године и значајан идеолошки документ Збора – „Зборашки социолошки требник“ који је писао у име покрета Милосав Васиљевић, један од виђенијих идеолога Збора. У овом Требнику, нема ни назнака југословенског становишта, напротив, аутор се искључиво обраћа Србима, користе се појмови „наш србски народ“ док се Југославија и „југословенски народ“ нигде не помињу.
Правно стање се усаглашава са фактичким после распада Југославије и настанка окупације. Наиме, немачки окупатор је забранио рад свим политичким организацијама али је потом у мају месецу (25.05. 1941), одобрио рад Збору, који се од тада зове „Народни покрет Збор“ са седиштем у Крунској улици у Београду, где је било и седиште Србске добровољачке команде. Војничко-идеолошки кроз СДК, а политичко-идеолошки кроз обновљени Покрет и гласила Недићеве Србије, збораши воде чисто србску борбу за опстанак и уједињење Србства, а против комунистичке, масонско-демокртске, усташке и сваке друге антисрбске пошасти. Наравно, уз Србе збораше, било је и даље несрба збораша, али су и они деловали са србског становишта и били су припадници Србског добровољачког корпуса (СДК), чија гесла и песме говоре само о Србији и Србству. Тврдње како Немци не би дозволили деловање групама које имају префикс „југословенски“, јер Југославије више нема, бесмислене су. Пре свега, нико није ни покушао да оснује или региструје било шта са југословенским префиксом, нити је тражио од Немаца тако нешто. А Немцима је било превасходно битно ефективно дејство неке групе и лојалност, док оно што за њих представљ форму, то им није кључно. Па тако, СДК се заклињао краљу и певао корачнице у којима се помиње краљ. Исти тај краљ који је непријатељ немачког окупатора. Наравно Немцима то није било право, али им је било битније да се добровољци ефектно боре против комуниста, па су изашли у сусрет чак и таквим захтевима. Дакле, ако су толерисали помињање живог непријатеља (краља), засигурно би прихватили и помињање мртве Југославије, уколико би било инсистирања у том правцу. А као што знамо, нико од Срба тада није ни желео било шта са југословенском етикетом. Дакле, реорганизовање Збора, као „Народног покрета Збор“ јесте плод одбацивања активног југословенства. Остала је и током рата код Димитрија Љотића, а сигурно и код неких других збораша, мисао коју можемо назвати „пасивним југословенством”, које значи отприлике следеће: „Интегрално-национална Југославија јесте исправна идеја која би успела да је Збор био на власти, али пошто није успела, бесповрстно је изубљена, и сад се боримо за србску државу“.
Али у сваком случају, у Љотићевим ставовима током рата приметна је битна промена става по овом питању, која је како смо видели почела још током предратне године. Па тако, на пример, у време борби националних снага против комуниста 1941. године у западној Србији, као један од аргумената у прилог тврдње да су комунистички партизани једна антинародна војска, Љотић је истицао чињеницу да осим припадника тзв. интелегенције, међу комунистима нема Срба који припадају другим сталежима (сељака, радника…), као и да има мноштво ненародних елемената, међу које су уз Јевреје, Цигане и друге, убројани и Хрвати, што је у супротности са предратним Љотићевим југословенско-интегралистичким назорима. Реч је о чланку „Дража Михаиловић и комунисти“ из месеца новембра 1941, где Љотић децидно каже: „Пало је неколико стотина комуниста, али ни један ужички сељак: од Срба интелектуалци, иначе Цигани, Јевреји, Маџари, Бугари, Арнаути, Хрвати. – Не уме да ми каже србски „Баци пушку“, него ми добацује нешто на неком неразумљивом језику, причао ми је један пожешки сељак.“ Дакле, Љотић овде Хрвате сврстава у исти кош са Циганима, Јеврејима или Шиптарима (Арнаутима). Дакле, то је једно чисто србско гледиште, без примесе југословенства јер по југословенско-интегралистичком концепту, Хрвати су сународници Србима а не туђини.
У истом духу у коме Љотић дискредитује партизане, Димитрије Најдановић, у свом спису „Равна Гора – заблуде и самуништење“ истиче као аргумент против Равногорког покрета и то што се у руководству истог налазио муслиман – Мујо Мулалић сумњивог националног изјашњавања, за кога Најдановић пише: „…име му каже ко је и шта је. Не треба овде ни цигле речи употребити!“
Иначе, Димитрије Најдановић је сковао још тридесетих година реч „Светосавље“ која означава Православље србског стила и искуства, тако да је и та чињеница показатељ србског духа који је красио србске збораше, и који је провејавао и поред заблуде југословенства из предратног времена.
У пропратном извештају из 1942. године о приликама у Србији који је уз писмо Димитрије Љотић преко Бошка Костића доставио краљу Петру, наводи се се да је Југославија неактуелна, али да ће условно можда бити могуће да србски народ њу обнови. Наводи се у истом том извештају и како Недићева влада наводно није против Југославије. Међутим, ако узмемо у обзир да постоје бројни докази Недићевог антијугословенства, које се сматра неспорним, намеће се закључлак да се у поменутом извештају поједине стваре можда не истичу баш прецизно, већ се чини мало снисхођење краљевом пројугословенском окружењу. У сваком случају чак и да став о Југославији из тог извештаја узмемо онакав какав је изложен то је опет битна промена Љотићевог става. Наиме, ту Југославија није више нужна, органска и судбинска ствар, већ тек једна од опција, која би била могућа. То је још један доказ зборашког (па и Љотићевог) хлађења према југословенству. Па тако, у наведеном извештају пише:
„Влада србска није против Југославије. Али ова данас није актуелна. Луди акт од 27. марта је Југославију за туђе интересе прокоцкао. Данас се мора спасавати нуклеус србски. Ако се овај спасе, онда може бити да ће се Југославија повратити…“
Могуће је дакле да Димитрије Љотић није искључивао могућност обнове неке врсте Југославије (могућност таквог Љотићевог гледишта назире се и на основу неких италијанских докумената, о томе нешто касније), али исто тако у тим ратним данима, Љотић није био против идеје Велике Србије. Идеја Велике Србије је концепт Недићеве Владе а Народни покрет Збор био је главни идеолошки стуб Недићеве Србије. Стога, извесно је да је међу зборашима током рата преовлађивала мисао радикалног одбацивања било какве могућности обнове Југославије са интегралним југословенским концептом, а неки међу њима попут Милосава Васиљевића, увидели су да Југославија ни у прошлости није никако могла бити добро решење, већ је била „непријатељ србске независности“. Уместо распале Југославије, збораши се током рата залажу за уједињење србских земаља.
Па тако, у чланку „Србство Србима“ (Наша борба, 12.11.1941.) знаменити зборашки идеолог Ратко Парежанин, писао је: „Србски народ живеће кроз векове, али да би тако живео он се мора вратити натраг својим старим светлим традицијама, које су некада његову славу широм света проносиле. Наш и белосветски олош, који је народно тело нагризао, мора бити очишћен и уништен. Од сад па заувек Срби морају да живе и мру само за Србију, Велику Србију. Сви туђински утицаји морају бити у корену сасечени и ишчупани из србског народа, да би Србство могло да припада само Србима… У џиновској националној револуцији коју преживљавају велики и мали народи Европе, кад се пречисти и оздрави, србски народ стаће чврсто на своје ноге и у овом делу света играће ону светлу улогу за коју су се борили и гинули његови најбољи синови од доласка у ове крајеве па до данашњих дана.“ Након рата у емиграцији Парежанин се вратио југословенском становишту, али и из наведеног цитата видимо да је идеал Збора током рата била Велика Србија а не Југославија. Истина, код самог Љотића током рата, појам неке врсте Југославије, помиње се као опција у два наврата, али као чисто тактичко решење, без било какве приче о југословенској нацији и интегрализму и без наговештаја да би тако нешто било дугорочно жељено решење. Многима је позната идеја о „малој Југославији“ у Словенији 1945. године. То је Љотићева тактичка замисао пред крај рата, о груписању националних снага Срба, Словенаца и просрбских Хрвата у Словенији, и то већ нема никакве везе са иделогијом југословенства (не може се наравно у Словенији правити србска држава). Друго, много мање познато, али документовано и неспорно помињање неке врсте Југославије, учињено је од стране Љотића током марта 1942. године, када је Љотић заједно са италијанским фашистима полутајно разматрао геостратешку перспективу Балкана, јер за разлику од Немаца у то време, Италијани су фактички били непријатељ злочиначке тзв. Независне државе Хрватске (због територијалног спора око Истре и Далмације), те је у борби за остварење србског интереса, било више простора у сарадњи са њима него са Немцима. У тим разговорима учествовао је и Недић, који је безрезервно истакао идеју Велике Србије као идеал, и то се Италијанима начелно допало, јер таква Србија не би имала претензије на оне територије распале југословенске државе, на које фашистичка Италија има претензије. Љотић се сагласио са таквим Недићевим предлогом, али је понудио и други предлог којем је због тактичке процене дао предност (наравно, уколико би се осим Италијана и Недић са тим сложио, јер је Љотић на државничком плану деловао икључиво заједнички са Недићем). Видећемо сада и какав је то предлог.
Наиме, Италијани су били отворени за подршку србском национализму, али ипак су били донекле скептични јер су зазирали од евентуалне амбиције да Срби ако ојачају, поново покушају да створе Југославију, а на сам појам Југославије, италијански фашисти су алергични. Стога, Љотић је Италијанима јасно ставио до знања да није против Недићевог концепта Велике Србије и да сматра да се без италијанске подршке она не може створити. Али као што рекосмо, Љотић предлаже и другу опцију којој у том тренутку даје предност, с обзиром на његова геополитичка предвиђања у вези немачких и хрватских амбиција на овим просторима. Наиме, Љотић је изразио уверење да ће ће Немцима након рата одговарати да обједине већи део простора срушене Југославије, и да ће то учини тако што ће створити неку врсту Југославије под хрватским вођством, јер како истиче Љотић, још увек су снажни прохрватски кругови у Немачкој. Како би се преупредио такав катастрофални пројекат, Љотић предлаже Италијанима да они покушају да обједине три тадашње творевине: „НДХ“, независну Црну Гору и Недићеву Србију, и створе неку врсту Југославије под својим (италијанским) вођством. Италијани су то сматрали југословенском тенденцијом и одбили идеју, иако је Љотић подвукао да такав концепт није Југославија од 1918. године. И заиста реч је о тактичком а не идеолошком решењу, јер циљ тог Љотићевог предлога је да се предупреди могућност проширења хрватске власти на остале србске земље. Дакле, та перцепција где су Хрвати непријатељи Срба, суштински је супротстављена концепту интегралног југословенства, по коме су Срби и Хрвати део једног народног организма. На једном месту у вези ових преговора, Италијани закључују да Љотић подржава Недићев концепт обнове србске државности, али је „отворен и за шира решења“.
О свему наведеном о поменутим преговорима Недића и Љотића са Италијанима, постоје сачувани италијански документи и то допис италијанског војног аташеа у Београду – Бонфатија, упућен шефу главног војног штаба – Амброзију, као и Бонфатијев допис амбасадору у Београду Мамелију (дописе је превео и објавио историчар Бојан Симић, „Токови историје 1/2017“, Институт за новију историју Србије).
Међутим, капитулација Италије у септембру 1943, онемогућила је било какву сарадњу и подршку у наведеном смислу. Од тада, Недићева Србија, ослонац је могла тражити искључиво у Немачкој. И баш тада у септембру 1943, Недић у посети Хитлеру износи идеју Велике Србије, а паралелно са тим ангажовао се на истоврсан начин истакнути збораш – поменути Милосав Ваиљевић, који је од свих збораша имао најбоље везе код Немаца. Стога је он и мало пре Недићеве посете Хитлеру, израдио елаборат — Deutsch-Serbische Varstandigung (Немачко-србски споразум) као званичан предлог Немцима поднет баш у тренутку капитулације Италије. У њему је Васиљевић написао све најгоре о злочинакој усташког творевини тзв. „НДХ“, образложивши њену непоузданост и јаловост у борби против комунизма. У овом предлогу тражи се оснивање србске независне државе, чак у знатно ширим границама у односу на Недићев предлог. Таква Србија предвиђена је као „најважнији стуб немачке политике на Балкану“, те се у овом документу Немцима предлаже извоћење следећег програма:
„1) Да се одмах прокламује независна србска држава и прогласи као савезник Рајха.
2) Да се власт преда србским припадницима и србској оружаној сили.
3) Истовремено ослобоћење заробљених србских војника који ће са овдашњим националним снагама одржавати мир и бранити србску територију.
4) Србска територија је свуда тамо где почивају србске невине жртве: прећашња Србија, Војводина, Срем, Славонија, Босна и Херцеговина, Далмација, Црна Гора са Скадром и Солуном.
5) Свечана изјава захвалности и поштовања србског народа Фиреру за ослобоћење од Југославије и других непријатеља србске независне државе.
6) Србски независни другарски савез са Немачким Рајхом.
7) Фолксдојчери у Војводини су једноправни са Србима а управа ће бити воћена на два језика: србском и немачком…“
И овај Васиљевићев предлог стварања Велике Србије, документован је, са референцом: А Ј — 110, фасц. 85, ф. бр. 765, досије М. Васиљевића; Обнова, 667, 9. IX 1943, 1.
Дакле, Васиљевић иде и корак даље у односу на одустајање од југословенства, истичући изразито антијугословенски став, те предлаже да нова Србија свечано захвали Рајху, односно Хитлеру, на „ослобођењу од Југославије“.
При крају рата по погибији Димитрија Љотића председника Збора, изабран је на његово место његов брат Јаков Љотић. Међутим, по одласку збораша у емиграцију покрет Збор углавном губи форму и структуру покрета и стицајем разних околности не постоји политичко деловање емигрантског Збора какво иначе имају политички покрети. То је и разумљиво, јер били су принуђени да емигрирају на либерал-демократски Запад који су сматрали непријатељским, па су морали да делују опрезно, уз изражену аутоцензуру и истицање антикомунизма у први план, како би у суштински непријатељској средини, опстали на таласу настајућег Хладног рата).
Међутим, збораши и добровољци (ратни припадници СДК) ипак, колико је то могуће, делују врло активно у емиграцији и то на разним пољима, како индивидуално тако и здружено. Док су постојали председништво емигрантског Збора и четворогодишњи заједнички сабори добровољаца и збораша, могло се говорити да је покрет Збор као такав, и даље постојао. Последњи уредник зборашког емигрантског гласила – Искре – Влада Љотић јесте до смрти користио термине „матични Збор“ или „преживели емигрантски Збор“, али као метафору за још увек живе припаднике добровољачко-зборашке емигрантске заједнице, без илузије да Збор последњих година, па и деценија, постоји и даље у форми покрета. У вези са емигрантским Збором, основани су Удружење Србских добровољаца а од гласила – поменути лист Искра. С обзиром да су комунисти након Другог светског рата обновили Југославију, питање југословенства поново постаје актуелно, те многи збораши у емиграцији поново постају пројугословенски оријентисани, наравно на позицијама старозборашког југословенства (и то нарочито они збораши из мешовитих бракова). Између осталих и уредништво Искре чине збораши који су поново усвојили такво југословенско гледиште. Међутим, било је у емиграцији истакнутих збораша који нису пропагирали југословенство, иако јесу сарађивали у Искри. Када се комунистичка Југославија распала, тадашње уредништво Искре остаје формално пројугословенски оријентисано због емотивне везаности за југословенску идеју, али више фактички нема делатног залагања за Југославију, нити пак икакве амбиције да се у отаџбини делује са југословенских позиција. Постоје разне верзије око (не)споразумевања уредника Искре Владе Љотића и његових сарадника у Србији деведесетих година, када је реч о питању југословенства, али једну ствар добро знамо. Током неколико последњих година пред смрт, Влада Љотић је био у интензивном контакту и сарадњи са Србском Акцијом. Притом, великосрбски став Србске Акције није био сметња Влади Љотићу као уреднику Искре да сарађује са њом. Јесте он говорио да лично сматра да „не треба искључивати могућност да се једног дана Југославија обнови“ али је био свестан да је Србској Акцији такав став и неприхватљив и утопијски, те никада није правио проблем у вези тога.
Да ли је југословнска заблуда код старих збораша била идеолошке природе?
Истакли смо три разлога због којих је Југославија неприхватива за србско-светосавско становиште. Али старим зборашима (Србима међу њима) иако је Збор прокламовао светосавско становиште, нису биле довољно познате две битне чињенице на којима се темеље поменути разлози (а непознавање истих, добрим делом се пренело и у емиграцију). Стога, заблуда југословенства код старих збораша није била идеолошке природе, већ чињеничне. И ово је јако битна ствар. У време оно, није Србима била (довољно) позната чињеница која се данас поуздано зна, да су Хрвати заправо лажна нација са фабрикованим идентитетом. Да су скпепавани током деветнаестог века од стране Ватикана а уз помоћ Ауатроугарске власти, и то добрим делом од покатоличених Срба, те су саврмени Хрвати без суштинског духовног и родног континуитета са старим средњевековним Хрватима – чакавцима. Затим да тај свој лажни идентиет претежно граде на антисрбству и крађи србских културних тековина, због чега је немогуће направити заједничку функционалну државу са њима. Такође није било у Љотићево време довољно чак ни у црквеним круговима у Србији познато и заступљено богословско православно учење о граници између на једној страни – Цркве, као заједнице верних и „као стуба и тврђаве Истине” и јереси на другој страни. У средњем веку, знало се међу православним Србима јасно да је Црква Православна једина истинита Црква (са великим „Ц“), али у турском ропству услед недостатка одговарајућег образовања или пак услед утицаја римокатоличког фактора у делу србских земаља, углавном ишчезава у народу свест о томе. Дистанца према римокатолицима и тада још увек постоји, али је више политичко-културолошке природе, него верске. И на крају под налетом југословенске идеје крајем деветнаестог и почетком двадесетог века, углавном нестаје и та политичка дистанца према римокатолицизму, и у таквом амбијенту се образовао Љотић. Јесте он као православни Србин сматрао да је Православље једино потпуно истинито Хришћанство, али је сматрао да и римокатоличка црква на исти начин има благодат, те да је догматска разлика ствар тумачења и нијанси које нису толико битне. Укратко, он није сматрао римокатолицизам за јерес. Није наравно неисправно (само по себи) то што је Љотић поштовао одређене мислиоце и тековине западног Хришћанства (које уколико су у складу са Православљем, и јесу православног порекла), али је заблуда што је и римокатолике посматрао као Цркву Христову попут Православне Цркве. Наравно, Љотић је у сваком погледу далеко од данашњих екумениста који су либерали и јудеофили, и он је уосталом, у свом „Писму друговима“ 1945, јасно истакао да је истина сачувана у Цркви Православној, иако је (више него што би то требало) он имао афирмативан став и према западном Хришћанству.
У Србију после бољшевичке револуције долази Руска (касније под именом „загранична“) Црква, и под битним утицајем деловања и писања руских богослова и духовника обнављају се неке карике које су недостајале у србској православној средини. Тако да под таквим утицајем, током окупације, ава Јустин у Београду држи чувену беседу „Светосавље као философија живота“ где између осталог истиче суштинске разлике између православног и неправославног Хришћанства, што је у оно време била не толико позната материја у Србији.
Да ли може бити идеје Збора без југословенства?
Дакле Љотић и збораши полазили су од тада познатих и утврђених чињеница. С обзиром да је имао битно погрешну представу о Хрватима и донекле погрешну представу о римокатолицизму, Збор је био југословенски оријентисан. Јер такво зборашко југословенство је органски извирало из претпоставки које су збораши пред собом имали, а од којих су неке биле погрешне. Зато и рекосмо да је та зборашка заблуда била не идеолошке, већ чињеничне природе. А ако узмемо да је врховно начело Збора – Истина, онда се зборашка идеја не може зачаурити у заблуде неког времена већ је подложна преиспитивању у складу са новим сазнањима и искуствима. Хришћанско и органско полазиште јесте фундамент зборашке идеје којим се она одликује у односу на секуларну, индивидуалистичку и материјалистичку политичку мисао. Њене одлике јесу: хришћански/светосавски поглед на свет, органска мисао, национална држава и култура, монархија, националистичко-социјална идеја, сталешки систем и планска привреда, затим расно-биолошка заштита, антикапитализам, антикомунизам као и став о јеврејству (при чему је посебно питање данашње тактике и начина испољавања појединих „осетљивих“ идеолошких ставки). То су чиниоци зборашке идеологије који су и даље актуелни. Југословенство то већ одавно није, и на место њега истичемо (Велико)Србство које су током окупације и рата заговарали збораши.
Иако је емигрантско зборашко гласило – Искра, нажалост након рата обновило зборшко југословенство, ми прараузор свог становишта, имамо у поменутом (пред)ратном зборашком одустајању од југословенства услед политичких (не)прилика и неодрживости Југославије, као и у чињеници да је покрет Збор своје битисање на отаџбинском тлу завршио као „Народни покрет Збор“ то јест као покрет на чисто србским позицијама, које је усвојио 1940-41. године.
Али на првом месту, полазимо од чињенице да је врховно начело збораштва – Истина, те се зборашка идеја не може зачаурити у заблуде неког времена већ је подложна преиспитивању у складу са новим сазнањима и искуствима.
Србска Акција/Зборашка мисао